Hej alla ni som följer oss alla och välkomna till
dagens pressträff.
På pressträffen medverkar justitieminister Gunnar Strömmer och Trygghetsberedningens ordförande Henrik
Vinge från Sverigedemokraterna.
Efter pressträffen kommer sändningen att finnas tillgänglig på regeringens webbplats
regeringen.se.
Så god middag och varmt välkomna till den här pressträffen
med Henrik Vinge, som är riksdagsledamot för Sverigedemokraterna och också
ordförande i Trygghetsberedningen.
Och med mig.
Och vi är här för att Henrik Vinge har lämnat
över Trygghetsberedningens slutbetänkande.
Och bakgrunden till det här är ju den nu sittande
regeringen ärvde, kan man säga.
Trygghetsberedning.
Formatet som kom till under förra mandatperioden.
En parlamentarisk kommitté med representanter för alla riksdagspartier, som då
hade lämnat två betänkanden som på olika sätt tog sikte
på trygghetsfrågor.
Vi tänkte igenom hur vi skulle göra med formatet och
kom fram till att vi ville behålla formatet, men ge
det en annan inriktning och satte då fokus på ett
reformområde som vi menar har varit under, ska vi säga,
beforskat och bearbetat politiskt, nämligen åtgärder ägnad att förebygga
återfall i brottslighet med särskilt fokus på personer som dömts
till fängelse eller andra frihetsberövande straff och hur man på
ett bättre sätt än idag kan använda den tiden till
att vidta åtgärder ägnad att just förhindra eller förebygga ny
brottslighet.
Så i april förra året så beslutade vi då om
att, så att säga lägga de tidigare direktiven bakom oss
och författa ett nytt direktiv på det här området, och
då ge Henrik i uppdrag att leda det arbetet.
I en kommitté bestående av företrädare för samtliga riksdagspartier plus
expertis av olika slag.
Och vi tänkte göra så idag att vi ska göra
ett litet rituellt överlämnande av betänkandet.
Och sen går jag helt enkelt och sätter mig och
låter Henrik Vinge redogöra för innehållet.
Sen kommer jag tillbaka, lämna några kommentarer och sen öppnar
vi upp för frågor.
Och så ska vi börja med själva överlämnandet här då
helt enkelt.
Då tar vi det och så tar vi hand och
tittar på det.
Tack så mycket!
Toppen!
Varsågod, Henrik Vinge.
Tack så mycket för det!
Och vad trevligt att så många är här och vill
ta del av den här överlämningen.
Det här har varit ett både spännande och lärorikt och
meningsfullt uppdrag att leda den här beredningen.
Inte minst därför att det är ett aktuellt ämne och
ett viktigt ämne med brottsligheten idag, och även för mig
med min bakgrund inom Kriminalvården så har det varit väldigt
intressant och uppdraget har bestått i fyra delar kan man
säga.
Det är att kartlägga de kompetenser som är involverade i
arbetet med att förebygga återfall i brott.
Att analysera hur den samlade kompetensen gemensamt kan bidra till
det återfallsförebyggande arbetet.
Vi har också haft i uppdrag som en tredjedel att
titta lite grann internationellt och jämföra med andra länder hur
man gör där.
Och slutligen då lämna förslag på hur det återfallsförebyggande arbetet
ska kunna utvecklas framöver med utgångspunkt i de här delarna.
Vi har tittat på hur man idag jobbar, vilka olika
aktörer som är involverade, hur det fungerar, om det finns
brister, om det går att effektivisera på något sätt.
Vi har tittat på hur man gör i omvärlden, och
slutligen har vi då med utgångspunkt i det här tagit
fram ett antal förslag.
När man lyssnar på det här så kan det vara
rimligt att det är viktigt att man har med sig
att Kriminalvårdens egna program.
Alltså den programverksamhet som bedrivs av Kriminalvården.
Den har utvärderats parallellt av Riksrevisionen, så den har vi
inte tittat på, utan vi har tittat bredare på de
olika aktörer som är involverade.
I övrigt, men inte just på den programverksamheten.
Och i den här kommittén, trygghetsberedningen, så har det funnits
ledamöter från alla riksdagspartier.
Det har funnits en expertgrupp med ett tiotal experter från
olika myndigheter som har varit knutna till gruppen.
Sen har vi då utöver det arbetat nära akademin och
forskare, framför allt inom kriminologi.
Vi har jobbat ganska nära en medicinsk profession i
form av framför allt psykiatri och beroendevård, som är ganska
tungt i det här betänkandet, och vi har också haft
nära dialog med en del civilsamhällesorganisationer och vi har haft
två stycken strategiska utgångspunkter.
Den ena har varit att vi vill i så stor
utsträckning som möjligt kunna lägga fram förslag i så bred
enighet som möjligt, både vad gäller politiskt och i form
av de myndigheter och andra organisationer som på olika sätt
ska bära de här förslagen.
Det finns flera skäl till det.
Dels är det så att vi befarar att många av
de här förslagen behöver tid på sig för att få
effekt.
Det blir inte bra om man lanserar saker som sedan
ska ändras och rivas upp efter kort tid, utan det
finns en poäng i att det kan få verka ett
tag.
Och det gynnar oss såklart om det finns en bred
enighet bakom.
Men det är också naturligtvis i syfte att minska friktion
och göra att det här tas emot väl av de
aktörer som på olika sätt ska förvalta och bära det
här.
Och där tycker jag att vi har lyckats bra.
Min bild är att dels är det ett enigt betänkande
så att alla riksdagspartier står bakom förslagen.
Även från expertgruppens sida
står man bakom förslagen.
Det finns inte i min bild är att de myndigheter
och organisationer som kommer att involveras i det här arbetet
också tror på på det här, på att det här
kommer att kunna få effekt.
Det andra.
För det är ju så att när man har en
idé om att man ska vara enig, då finns det
alltid en risk att man kompromissar och urvattnar för att
alla ska bli överens.
Så vår andra strategiska utgångspunkt är att vi vill lägga
fram förslag som har en påvisbar effekt.
Alltså det ska vara den måttstock med vilken vi mäter
förslagen.
Så att det ska faktiskt gå att påvisa att det
här har betydelse om man genomför det.
Därför att det är ganska lätt att komma på idéer.
Men sedan är det viktigt att se vad som händer
om man faktiskt prövar de här idéerna.
Och mycket har prövats.
Därför har det varit viktigt för oss att ha nära
kontakt med akademin och de forskare som som besitter stor
kunskap på det här området.
Där är min bild också att vi har lyckats väl.
Det vill säga vi har inte kompromissat bort någonting som
som har effekt.
Men det är också så att,
att ha den utgångspunkten att det ska vara förslag.
Som går att påvisa effekt av.
Det har en viss avgränsande effekt.
Det gör också att vi har kunnat använda det som
måttstock för vilka förslag som ska in i betänkandet, och
vilka som inte gör det.
Så min bild är att det är överlag kraftfulla förslag
som på riktigt skulle göra skillnad som vi presenterar här.
Och det är jag väldigt glad för, för det har
vi ett stort behov av, inte minst som det ser
ut idag med kriminaliteten.
Om man ska ge sig några premisser.
Innan jag går in på förslagen så är det dels
att återfallsfrekvensen är väldigt hög, det vill säga andelen dömda
som kommer att dömas igen är väldigt hög.
Man kan räkna på olika sätt, men åtminstone 40 % återfallsfrekvens
kan man räkna på.
Pratar man om de som spenderar tid på anstalt så
är det betydligt högre än så.
Då kommer förmodligen ungefär 70 % att dömas igen.
Och då finns det ett mörkertal.
Naturligtvis av de som inte döms, men som ändå har
begått brott.
Så det är en väldigt hög andel som återfaller i
brott på ett eller annat sätt.
Man ska också ta med sig att det är en
väldigt heterogen grupp.
Om vi pratar om människor som befinner sig på anstalt,
det vill säga människor med väldigt vitt skilda förutsättningar och
olika typer av problem som man inte kan behandla nödvändigtvis
på samma sätt.
Det vill säga det är svårt att tänka sig.
Det är svårt att hitta enkla one size fits all
lösningar här, utan det är nödvändigt att gå ner lite
mer på gruppnivå när man tittar på vad som faktiskt
fungerar.
Slutligen så ska man ha med sig att en kraftig
överrepresentation av missbruk och beroendesjukdomar av olika slag och psykiatriska
problem.
Om man tittar lite grann på förslagen så kan man
börja med att titta på när vi pratar om missbruk
av det som kallas för opioidmissbruk.
Opioider är en typ av heroin är ett exempel på
en opioid.
Alltså det är ett missbruk som är typiskt sett livslångt
och väldigt allvarligt och då kan man se att åtgärder
som inte syftar till att inte få bukt med det
missbruket har ganska dålig effekt.
Det vill säga att bara låsa in och sen släppa
ut.
Då är risken att man återfaller i det missbruket är
väldigt, väldigt stor.
Däremot så finns det effektiva behandlingsmetoder som också rekommenderas av
Socialstyrelsen för just opioidberoende.
Och där beräknar Kriminalvården att någonstans mellan 1000 och 1500
intagna varje år skulle ha behov av den typen av behandling.
Den kallas för Laro, läkemedelsassisterad behandling vid opioidberoende och det
skulle innebära åtminstone en fördubbling, men kanske uppåt 3-4 gånger
jämfört med de som får det idag.
Det vill säga en ganska liten andel av dem som
har behov av det här som faktiskt får det.
Och trots att det har väldigt god effekt på återfallsrisken.
Det finns flera skäl till varför man idag inte tillgängliggör
det här för fler.
Dels har inte Kriminalvården något uttryckligt uppdrag att göra det.
Men det är också så att det finns en del
samordningsproblem kopplade till att det blir en överlämning när en
person ska lämna en anstalt och komma ut i det
civila.
Man ska se på utsidan av anstalten och då ska
man byta vårdgivare.
Och det där har inneburit samordningsproblem.
För att komma åt det här så föreslår vi dels
att Kriminalvården ska få ett explicit uppdrag att faktiskt bedriva
vård som får effekt på risken att återfall i brott.
Och att man ska kunna.
Vi stärker upp samordningen där genom att Kriminalvården bland annat
kommer att kunna kalla de externa aktörerna till till samordnande
planeringsmöten inför frigivningen, för att kunna säkerställa att man håller
ihop vårdkedjan.
Det här är två kraftfulla åtgärder som vi tror skulle
leda till att en betydligt större andel, och förhoppningsvis alla
som har behov av det här, faktiskt får tillgång till
den här behandlingen.
Det skulle få väldigt stor effekt på återfallsfrekvensen.
Ett annat förslag som är riktat mot gruppen som
har missbruk.
Det är ett förslag som rör
någonting som kallas för
skyddstillsyn med särskild behandlingsplan.
Det är ett annat namn
för ett kontraktsvård.
Och det fungerar så att om det finns ett samband
mellan.
ett brott och ett missbruk och den dömde också samtycker
till.
en rätt ingripande behandling mot det här missbruket.
Då kan man dömas till kontraktsvård istället för fängelse.
Och fullföljs inte den vården.
Det vill säga om kontraktet bryts.
Då kan det omvandlas till ett fängelsestraff istället.
Och här kan man alltså se.
En tydlig effekt, det vill säga att de som genomgår
kontraktsvård har en lägre, betydligt lägre återfallsrisk
än motsvarande grupp som av olika anledningar
inte har fått kontraktsvård.
Samtidigt kan man se att
antalet kontraktsportföljer är få.
De är få.
Och de har minskat över tid.
Trots att behoven inte har minskat.
Utan kanske till och med ökat.
Och det kan bero på flera saker.
Men ett tungt vägande skäl tror vi.
Är att kostnaden för kontraktsvård.
Faller på kommunen och inte på Kriminalvården.
Det är också kommunen
som måste frambringa underlag för att man ska kunna genomföra
en kontraktsvård.
De incitamenten blir inte särskilt starka för kommunen då.
Så vårt förslag är helt enkelt att vända på det
här.
Det vill säga att kostnaden i stället ska ligga hos
kriminalvården snarare än hos kommunen.
Därför att då blir incitament strukturen den omvända för kriminalvården.
Då är det billigare med kontraktsvård än anstaltsplats.
Då tror vi att då kommer antalet kontraktsvård påföljder helt
enkelt att öka och det skulle få väldigt positiv effekt
också för återfallsfrekvensen hos gruppen med olika typer av beroendesjukdomar
och missbruk.
Ett ytterligare område som jag nämnde som är en stor
grupp inom anstalterna.
Det är de som har olika typer av psykiatriska problem.
Man bedömer att ungefär en tredjedel, knappt en tredjedel, av
de intagna har besökt psykiatrin öppenpsykiatrin inom tre år innan
de dömdes.
Ser man specifikt till ADHD så skulle försiktiga bedömningar vara
att det är ungefär tio gånger vanligare på anstalt än
hos befolkningen i övrigt.
Men det skulle kunna vara betydligt högre än så.
Framför allt i vissa grupper.
Samtidigt ser man också att behandla ADHD kraftigt minska risken
att återfaller i brott direkt.
Men man ser också att det indirekt leder till det,
därför att det ökar kraftigt benägenheten att fullfölja olika typer
av behandlingsprogram och utbildningar. Det finns inte minst
en svensk studie som visar på det väldigt tydligt.
Och de får ju i sin tur effekten att man
till exempel kommer närmare arbetsmarknaden, vilket har en lindrande effekt
på återfallsrisken.
Så det är på flera sätt
är det här positivt då. Och när man pratar om att
diagnostisera ADHD
då ska man kanske nämna någonting om den diskussion om
finns kring överdiagnostisering av ADHD som har förts.
Det är ingenting som vi har tagit ställning till i
kommittén, naturligtvis de medicinska diskussionerna.
Men det man kan konstatera är att det går utmärkt
att tänka sig att det skulle, oavsett om det finns
eller inte, utan att ta ställning i den frågan.
Det skulle kunna finnas överdiagnostisering i vissa grupper i samhället
och underdiagnostisering i andra.
Allting pekar mot att det är kraftigt underdiagnostiserad hos de
som befinner sig på anstalter.
Det pekar både den forskning som finns på och Kriminalvårdens
egna iakttagelser i de olika projekt man har gjort, där
man faktiskt har utrett för ADHD.
Där man har hittat en väldigt stor andel.
Så bedömningen är att någonstans runt 2000 intagna
skulle på ett eller annat sätt vara i behov av
ADHD behandling.
Det är väldigt svårt att säga.
Det skulle kunna vara både fler och färre.
Men någonstans där är rimligt att anta i varje fall.
Det här tänker vi att man också träffar med det
sjukvårdsuppdrag som jag beskrev innan.
Det vill säga att Kriminalvården får i uppdrag att
explicit bedriva sjukvård som har en positiv effekt på
återfallsrisken.
Där är medicinering av ADHD väldigt tydligt.
En sådan typ av behandling.
Jag skulle säga att båda de här typerna av behandlingar.
Både den behandling som jag nämnde.
Och medicinering mot ADHD är sådant som Kriminalvården gör idag.
Men man har inget uttryckligt uppdrag för det, och det
sker inte i den utsträckning som vi tycker att det
vore lämpligt att göra det.
Så det är en väsentlig uppskalning av det här då,
kan man säga.
Om vi ska säga ett sista förslag som jag tänkte
nämna, så rör det en grupp som har helt andra
förutsättningar än de jag har nämnt tidigare, nämligen den gruppen
av intagna som dels saknar missbruk för allvarligt missbruk och
som har en ordnad tillvaro i övrigt, alltså där man
har en sysselsättning, man har en ordentlig bostad och sådana
saker.
Här kan man se en kraftigt minskad risk för återfall
när man använder sig av så kallad intensivövervakning med elektronisk
kontroll, alltså fotboja.
Det innebär alltså att den som är dömd kan behålla
sitt arbete och sin bostad.
Och om det finns goda sociala kontakter och så där.
Det här är faktorer som minskar risken för återfall i
brott.
Så det skulle kunna vara förklaringen till varför man ser
en
kraftig förbättring just i den gruppen.
Därför föreslår vi en ökning av det.
Samtidigt är det också viktigt att det inte leder till
uppfattningen att allvarlig brottslighet inte får tillräckliga straff.
Tillräckliga påföljder.
Därför behöver det göras en avvägning och den avvägningen tänker
vi oss
i vårt förslag skulle det kunna vara att man höjer
möjligheten att avtjäna straff med så kallad fotboja, från dagens
sex månader upp till 18 månader.
Det vill säga en väsentlig förlängning i tid, men där
man då samtidigt gör en utökad lämplighetsprövning där man särskilt
beaktar brottslighetens karaktär och brottsofferperspektivet.
Tanken är att det här förslaget inte ska leda till
att allvarligare brott mot person, alltså våldsbrott eller sexualbrott, inte
ska leda till till möjligheten att avtjäna med fotboja och
att man ska försöka göra en tydlig avgränsning av brott
med ett fysiskt brottsoffer och brott som inte har ett
fysiskt brottsoffer.
När man gör brottsofferperspektivet.
Man ska nämna dock att när det gäller att avtjäna.
Avtjänat straff med fotboja så är det ett betydligt mer
ingripande och krävande.
Mer krävande påföljd än vad de flesta kanske tänker sig.
Men trots det så tycker vi att det är rimligt
att göra den här typen av avvägning.
Utöver det här så föreslår vi en rad andra åtgärder
som jag inte tänker gå in på i detalj, men
som rör bland annat unga lagöverträdare.
Förenkla utbytet av information mellan olika myndigheter.
Att effektivisera vissa delar av verksamheten genom digitalisering.
Och åtgärder för att minska onödiga skulder, framförallt tillväxten av
onödiga skulder under tiden i anstalt.
Och att undanröja vissa praktiska hinder som finns vid frigivningen.
Sammantaget så är min bild att det är en rad
kraftfulla förslag som skulle träffa
en stor andel av de intagna och få stor effekt
för den här gruppen, och sammantaget påtagligt minska antalet återfall
i Sverige.
Det var det hela.
Så jag får väl tacka så gott för att ni
har lyssnat.
Jag vet inte om vi ska släppa på Gunnar igen
direkt.
Kanske ska säga några ord här.
Tusen tack för det!
Och om jag bara först ska säga vad som händer
nu, så kommer vi nu i närtid skicka ut det
här betänkandet och de här förslagen på sedvanlig remiss.
Jag ser att utredningen föreslår att stora delar ska träda
i kraft redan nästa år, den första juli.
Andra väsentliga delar ett år senare.
Vi har ingen tid att förspilla så att säga, utan
avser som sagt att skicka ut det på remiss i
närtid.
Får jag bara säga några ord om var i vår
helhet som man ska se att det här betänkandet, så
att säga finns.
Det råder ingen tvekan om att vi nu från regeringens
sida i samarbete med Sverigedemokraterna och
Riksdagen genomför en väldigt stor
omvandling av rättspolitiken,
kriminalpolitiken och
som en konsekvens av det också.
Kriminalvården.
Men det stannar inte där.
Om vi ser att när det gäller just
påföljderna för barn och unga,
övergången till ungdomsfängelse.
En övergång till ett påföljdssystem där, där fängelse är
så att säga är en viktig del av straffskalan och
så, så är det ett system som dessutom angränsar
in i dagens sociala system.
Alltifrån arbetsfördelningen mellan
Kriminalvård å ena sidan och mer socialt inriktade institutioner och
det andra snittet mellan den nationella statliga nivån.
Å ena sidan kommunen och den andra. Och en dimension
av detta är att vi har väldigt höga dimensioner, inte
bara när det gäller volymen av intagna och att straffen
på ett bättre sätt än idag ska återspegla brottets allvar.
Utan det finns ett väldigt stort reformbehov också när det
gäller innehållet.
Hur man använder tiden, om man exempelvis sitter på anstalt
eller för den delen någon annan frihetsberövande påföljd.
När det gäller ungdomsfängelse så är det i sig ett
uttryck för det perspektivet.
Det vill säga unga som ska dömas till fängelsestraff ska
alltså inte sitta på samma anstalt som vuxna, eftersom man
måste bygga ett helt annat innehåll utifrån de behov som
gäller just för unga unga personer.
Det här är ett uttryck också för att på ett
bättre sätt än idag kunna använda tiden när man har
en frihetsberövande påföljd till att minska benägenheten att återfalla i
brottslighet.
Därför är de här förslagen väldigt välkomna.
Mitt intryck är också att det inte är så att
det saknas några uppenbara delar i det här betänkandet, utan
eftersom utgångspunkten har varit att arbeta med evidens, att betänkandet
ska omfatta förslag som vi på goda grunder antingen baserar
på forskning eller Kriminalvårdens erfarenhet, kan jag säga kommer att
ha effekt, så är det här på det hela taget
heltäckande.
Slutligen någonting om det här med elektronisk övervakning, fotboja.
Jag tog emot det här i vid halvårsskiftet.
En annan utredning som ser på olika delar av påföljdssystemet.
Även där finns resonemang om hur man kan använda digital
eller digitalisering så att säga, både i påföljdssystemet men också
för att effektivisera verkställigheten.
Där finns också tankar om hur man ska utforma ett
system med utökade möjligheter att använda fotboja.
Där höjs gränsen från sex månaders fängelse till nio månaders
fängelse.
Ni väljer en annan väg, en längre tid,
18 månader.
Men att lägga ett kvalitativt raster på vilken slags
brottslighet kan komma ifråga för en sådan påföljd.
Det är just brott mot person.
I synnerhet grov våldsbrottslighet eller sexualbrottslighet är sådant som ur
ett brottsofferperspektiv gör det mer stötande.
Den typen av påföljder.
Men likafullt använda, ska vi säga, möjligheten som finns i
den påföljden, både för att lätta på trycket i kriminalvården,
men också förbättra förutsättningarna för att olika grupper av kriminella
inte återfaller i brottslighet.
Det är ett väldigt intressant underlag och det ska bli
mycket intressant att se vad remissinstanserna har att säga om
detta.
Innan vi sen ska hugga tag i det fortsatta reformarbetet
också på det här området.
Tack för dagens överlämning.
Det ska bli väldigt intressant både att följa detta och
att själv vara delaktig i reformarbetet framåt baserat på detta
betänkande.
Tack!
Med det öppnar vi upp för frågor.
Erica Wide.
Varsågod!
Då börjar vi med TT.
Frågor till Henrik Vinge.
Det här med fotboja och att gå från 6 till
18 månader.
Hur många fler kan det handla om som då blir
aktuella för att få fotboja?
Undrar om ni har några sådana beräkningar?
Och sen om du noggrannare kan beskriva vad kan det
handla om för typ av brottslingar?
Sex och våldsbrott verkar det inte vara men bedrägerier.
Till exempel telefonbedrägerier.
Det är också en brottslighet som är väldigt lätt att
fortsätta med från hemmet.
Hur ser ni på det?
Ja, till att börja med kan man väl säga att
när det gäller antalet så är det naturligtvis väldigt svårt
att uppskatta.
Dels därför att den här avgränsningen som vi vill göra
där vi vill ha,
att vissa brott ska undantas eller vissa typer av
brottsoffer.
Ett brottsofferperspektiv ska tas i beaktande.
Det gör att det blir svårare.
Dessutom är det så att det är som sagt en
betydligt mer ingripande påföljd än vad man många kanske tror,
och det är inte alls givet att den dömde samtycker
till att avtjäna med fotboja.
Det finns många exempel på att man hellre väljer att
avtjäna på anstalt.
Vi vet inte vad som händer när man går upp
i de här längre tiderna, hur många som kommer att
välja det.
Men den uppskattning som man skulle kunna göra om man
tänker sig att ungefär mellan 10-20 procent av de som
avtjänar straff upp till 18 månader skulle vara aktuella givet
de kriterier vi ställer.
Då skulle det kunna röra sig om ungefär 500 stycken.
Det är en tänkbar uppskattning.
Det man ska säga är att det innebär en kostnadsmässig
besparing.
När man ökar antalet så det är inte så att
det finns ett tak av kostnadsmässiga skäl.
Utan det är taket av andra orsaker än kostnader.
När man ser vilka brott som skulle bli aktuella.
Så det är en mängd olika brott.
Framför allt tänker vi oss.
Att man ska inrikta sig på de brotten där det
saknas en fysisk målsägande.
Det kan vara olika typer av ekonomisk brottslighet.
Just det du nämner om bedrägerier mot personer,
är ett sådant brott som man mycket väl skulle kunna
betrakta som
ett brott mot en fysisk person.
Där det finns skäl att inte medge det.
Men, men.
Andra typer av ekonomisk brottslighet skulle kunna vara aktuella.
Det vanligaste idag är ju det som rör rattfylleri.
Olika typer av trafikbrott.
Det är väl det som är vanligast idag.
Att man avtjänar det här med.
Men det är den avgränsningen.
Den fysiska brottsoffret och brottsofferperspektivet som som är det avgörande.
När du pratar om ekonomisk brottslighet.
Du sa tidigare att man ska ha bostad.
Och att det kan vara aktuellt för personer som har
bostad och arbete.
Det låter inte som att det är en privilegierad grupp.
Att det bara är en privilegierad grupp som kan komma
ifråga
för det här med att få fotboja.
Ja, den avvägningen är egentligen densamma som i dag, det
vill säga den grupp där man ser en effekt på
återfallsrisken.
Det är den gruppen som kan möjliggöras att behålla sin
bostad och sitt arbete.
Det är de två stora faktorerna.
Att ha en bostad, en ordentlig bostad och en stabil
sysselsättning.
Det är två faktorer som som tydligt minskar risken att
återfalla i brott, och därför finns det skäl när en
person som har de här två faktorerna, när den personen
döms för brott så finns det skäl att inte ta
bort de faktorerna, för då ökar man risken att återfalla
i brott.
Sedan är inte det det enda som avgör vilken påföljd
man ska få, men det är en viktig faktor.
Ja, det berör ju den gruppen som har en ordnad
tillvaro i övrigt.
Det är också den gruppen som man kan se gynnas
av fotboja.
Återfallsmässigt så att säga.
En person som saknar bostad gynnas inte nödvändigtvis av att
avtjäna straffet med fotboja.
Om jag får ställa frågor till Gunnar Strömmer.
Är det här något som ni känner att det är
viktigt att snabbt gå vidare med?
Och extra viktigt då mot bakgrund av platsbristen inom kriminalvården.
Är det något ni kommer vara tvungna till att införa
helt enkelt?
I grund och botten så kan man väl säga att
alla reformer på kriminalpolitiken område är angelägna, givet hur samhället
ser ut och samhällsutvecklingen ser ut, och det är väldigt
viktigt för oss att helheten ska hänga ihop.
Vi gör ju stora reformer på straffrättens område och där
man väl ändå kan säga generellt sett, att när vi
säger att straffen på ett bättre sätt ska återspegla brottets
allvar, så innebär ju det som regel att straffen ska
bli längre, mer ingripande och det i sin tur får
konsekvenser för Kriminalvården, som ju har gett oss olika scenarier
givet hur utfallet blir i det i praktiken när det
gäller behov av utbyggnad och annat.
Digitaliseringen är,
jag tycker man kan se den ur två synvinklar.
Den synvinkel som den här kommittén framförallt har på frågan
är den återfallsförebyggande aspekten av användandet av fotboja, det vill
säga rätt använt mot rätt målgrupp, rätt slags brottslighet som
inte är stötande för allmänheten eller som underkänner ett brottsoffer
eller ett samhällsskyddsperspektiv, så kan den här påföljden leda till
stora vinster både för individen och för samhället i stort,
genom att minska risken för återfall i brottslighet.
En annan aspekt är förstås möjligheten att även bedriva påföljdssystemet
på ett på ett rationellt sätt.
Det är klart att det är intressant med reformer som
också har effekten att det kan lätta på trycket för
Kriminalvården.
Digitaliseringen i sig har dessutom fler dimensioner.
Kriminalvården bedömer att man måste minska personaltätheten i verksamheten under
de kommande tio åren för att kunna möta förändringar i
övrigt.
Det sker i hög grad genom digitalisering, till exempel genom
att transporter på anstalter som idag sker med fysisk övervakning
i hög utsträckning kan ske med digital övervakning.
Att viss typ av undervisning kan ske digitalt snarare än
fysiskt och så vidare.
Så att alla de här delarna, när man använder sig
av digitaliseringens möjligheter vad gäller påföljderna till hur de används
som verktyg i Kriminalvårdens verksamhet, är ju också ägnad att
ska vi säga ja i ekonomiska termer och i termer
av kriminalvården har stor potential.
Det betyder att vi kommer att genomföra det här skyndsamt.
Och betänkandet.
Här har jag angett en takt som jag vid en
första anblick tycker verkar rimlig.
Vi får se vad remissinstanserna säger.
Du säger redan nu att ni kommer att gå vidare
med det här.
Nej, det gör jag inte, utan jag säger att nu
går vi vidare och remitterar förslagen skyndsamt.
Ja, så här. Ja, det ska definitivt skyndsamt när vi
får tillbaka det underlaget.
Sen så är det ju min uppfattning att i det
här, i det här betänkandet finns det reformer som vi
kommer att anledning, tror jag, att omfamna.
Men i ljuset av de synpunkter som kommer fram från
remissinstanserna, är det inte så att remissinstanserna ger oss anledning
att bedöma saken på ett helt annat sätt än kommittén
talar för, att vi ska försöka hitta vägar framåt i
linje med det här betänkandet.
TV4.
Med anledning av det.
Vad är en rimlig tidsplan framöver?
Om det här ska vara på plats till nästa sommar?
Ja, kommittén föreslår att stora delar av det ska kunna
vara på plats redan 1 juli nästa år och andra
delar 1 juli 2026.
Så att, ja, det betyder att det sannolikt är möjligt
att göra det på det sättet.
Det första steget är förstås att skicka ut på remiss
och se vad remissinstanserna har att säga om de här
förslagen.
När remisserna ska vara färdiga då?
Ja, det är den sedvanliga remisstiden.
Brukar vara tre månader och det är det nu också.
Och det är vad vi tänker oss.
Och det uppfattar jag att man har tagit höjd för
också i den tidplan som anges i betänkandet.
Min andra fråga är Kriminalvården har signalerat ganska tydligt att
de har skeppan full lite grann just nu.
Mäktar de med det här?
Ja, om jag ska svara på det.
Vi har ju jobbat nära kriminalvården när vi har tagit
fram det här, naturligtvis i nära dialog med dem.
Min bild är att det här är naturligtvis talar för
sig själv, men min bild är att det är välkommet
med flera av de här förslagen, så att det ligger
i linje med hur man arbetar i dag, inte minst
vad gäller vårduppdraget där man vill behandla den här typen
av beroendesjukdomar och psykiatriska tillstånd, men idag inte har något
uttryckligt uppdrag och inte heller resurser som är avdelade specifikt
för det.
Men att med det på plats så tror vi att
det här skulle underlätta.
Absolut.
Sedan är det klart att det är en ansträngd situation
och det sker en väldigt kraftig expansion, och det behöver
man ta höjd för.
Men bilden som vi har är att att det här
absolut skulle vara görbart och till och med välkommet i
den situation som man befinner sig i idag.
Jag tänker att man får nämna ett av förslagen som
jag har tagit del av idag med den reservationen, men
exempelvis när det gäller kontraktsvården.
Så kommer ju kriminalvården.
Det är klart att om man får ansvaret på ett
tydligare sätt än idag, där kommunerna nu snarare har så
att säga den stora delen av ansvaret, så kan man
ju å ena sidan säga att det innebär att man
får en ytterligare arbetsuppgift.
Å andra sidan kan man också säga att ganska snart
så kommer man komma till ett läge om man får
upp användningen av den påföljden på ett sådant sätt som
både arbetsbelastningsmässigt och kostnadsmässigt är gynnsamt för kriminalvården.
Så det tycker jag väl vid en första anblick lite
av tjusningen med flera av de här förslagen, att det
både tjänar syftet att stärka så att säga, då den
återfallsförebyggande delen av verksamheten och samtidigt ge förutsättningar att bedriva
verksamheten på ett på ett mer rationellt sätt, exempelvis resursåtgång
Har du fler frågor?
Ta en där bak.
Carl från Times.
En fråga apropå brottsoffer och konsekvenser.
Det är ganska många minderåriga som som idag har bedömts
skyldiga till mord och medhjälp till mord och mordförsök.
Vad?
Hur?
Hur ser diskussionen ut där?
Och vilka straff kan vara tänkbara?
Till att börja med, det är inte en del av
det här betänkandet.
Men bara för att sätta in det i helheten.
Idag är det ju så att i huvuddelen av fallen
så är sluten ungdomsvård den mest ingripande påföljden för en
person som begår allvarliga brott och under 18 år.
Sen kan man vid synnerliga skäl göra undantag från den
huvudregeln och döma ut fängelsestraff.
Jag noterade bara här för någon stund sedan att det
rapporterades som om det är när det gäller just minderåriga.
Sen är de straffen så att säga avsevärt lägre än
ett fängelsestraff eller ett en straff som en vuxen person
skulle få om man begick motsvarande brott.
Ja, ungdomsfängelse som vi har tagit sikte på att de
ska vara på plats under 26, ska kombineras med en
reform av straffrätten så att fängelse blir den slutna, ungdomsvården
mönstras ut och fängelse blir det normala straffet för allvarlig
brottslighet också för unga personer.
Jag mottog en utredning på det temat på försommaren.
Gunnel Lindberg, som tar sikte på påföljderna för unga, lämnar
ut förslag på hur det systemet ska utformas.
Sedan ska det preciseras i olika delar, inklusive frågan om
straffmyndighetsåldern som han ska återkomma med här runt, runt årsskiftet.
Men inriktningen är att fängelse, grov våldsbrottslighet, ska leda till
fängelse även om man är under 18 år eller annan
grov brottslighet.
Och att de fängelsestraffet ska vara.
Påtagligt längre än de fängelsestraff som idag döms ut i
de undantagsfall.
Och om man är under 15 år.
Idag är det inga straff alls för den som är
under 15 eftersom straffmyndighetsåldern ligger på 15 år.
Men den frågan ligger i del två i Gunnel Lindbergs
utredning, det vill säga att se över frågan om det
finns anledning att sänka straffmyndighetsåldern från dagens 15 år, som
vi har idag.
Ett antal andra länder.
Det finns 14 år.
Det finns 13 år.
Det finns 12 år beroende på vilka länder man tittar
på.
Men det ligger nu i hennes andra halvlek och de
förslagen ska komma runt årsskiftet.
Och då kommer vi att se konturerna av den här
helheten så att säga.
Då tar vi enskilda.